Fesztiválblog: áztunk-fáztunk a szélben, ahogy a fák… - 25. Sitkei Rockfesztivál
Képgaléria megtekintése2011.08.31. - 08:30 | Boros Ferenc - Fotók: Boros Ferenc, Horváth Dorottya
![Fesztiválblog: áztunk-fáztunk a szélben, ahogy a fák… - 25. Sitkei Rockfesztivál Fesztiválblog: áztunk-fáztunk a szélben, ahogy a fák… - 25. Sitkei Rockfesztivál](/images/news/tn2/75aed5d0.jpg)
Sitke örök és elpusztíthatatlan, idén három napra duzzasztva! Első gondolatom az volt, hogy szó szerint belinkelem a tavalyi írás néhány időjárási körülményre vonatkozó részét, hisz az idén az semmit sem változott! Íme: „Pulóver, kabát, lepedő, tűzifa, radiátor, szesz, fékezhetetlen ugrálások, simuló testek - ki-ki vérmérsékletének megfelelően melegítette önmagát, vagy társát, avagy áztunk-fáztunk a szélben, ahogy a fák…” Idén is egy szubjektív, kétnapos élménybeszámolóval és fotókkal jelentkezünk a Hercseg-hegy oldaláról.
A sitkei kápolna megmentésére indított rockfesztivál sokak számára ma már kötelező és kihagyhatatlan nyárbúcsúztató rendezvény. Mindez 1986-ban kezdődött, hisz ekkor megmozdult a falu, hogy megmentsék a csonka tornyú kápolnát. Első ízben június 8-án Bach-hangversenyt tartottak a kápolna falai között Balázs Fecó, Herrer Pál és Lipényi Gábor közreműködésével. Aztán megszületett a rockfesztivál ötlete, és szeptember 6-án első alkalommal elevenedett meg és változott színessé a sitkei Hercseg-hegy nagyrétje. Dandys, Kormorán, Deák Bill Gyula, Korál és Lord volt az aznapi felhozatal. 25 év telt el azóta. Az akkori együttesek közül - az első kivételével - mind felléptek a jubileumi háromnapos rendezvényen.
Hivatalos sátorázási lehetőség - ráadásul vizes blokkal - a Borostyánkő panzió udvarán volt, ahol kb. megérkezésünkkor 10 sátor volt felverve. A többség a fesztivál melletti parkolót vagy épp az erdő szélét választotta, talán a közelség miatt. A sátorhelyünk a fesztiváltól ugyanis kb. 1,5 km-re lehetett, ezt a távolságot leginkább este éreztük soknak. De ez egy kicsit későbbi történet. Az egynapos fesztivál eddig is remekül működött, és igazi woodstocki hangulatot varázsolt a domboldalra, mely már negyed évszázada generációkat köt össze, miközben a fűben elterülve, vagy épp a színpad előtt csápolva fülünkbe zúg az igazi nagybetűs magyar ROCK! Úgy érzem a mostani háromnaposra eresztett fesztiválra a szervezők sem voltak azért teljesen felkészülve. 1500 Ft-os parkolási díj, kevés WC, (a természet lágy ölét most nem számítom), kérdéses sátorozási lehetőség, és hát azért pár vizes blokk is jól jött volna.
A helyszínre érve a tavalyihoz hasonló látvány fogadott minket: zsíros kenyér, lángos, limonádé, jó magyar pálinka, hűsítő sör, kempingszék, takaró, hűtőtáska és jópár nemzeti lobogó. A színpadon épp Nagy Bandó András konferálta fel a következő fellépőt, Deák Bill Gyulát, a blues koronázatlan királyát. Azonnal a színpad előtti tömörülésbe vetettük magunkat. Ekkor még világos volt és verőfényesen ragyogott a nap. Amolyan Bill színekben, vagyis a zöld a bíbor és a fekete dominált. A kapitány cirkusza rossz vérről regélt, miközben felcsendülnek az István a király sorai is. Ezúttal ismét bizonyosságot kaptam, hogy a „legfeketébb hangú fehér énekes" ismét megmutatta, hogy csak ő képes a legátélhetőbben elénekelni a Táltos dalát. Bill nagyrészt ülve énekelte végig az egész koncertet, a közönség pedig az együttessel most is jelesre vizsgázott a rocktörténeti evangéliumból. A király ezúttal is szívből mesélt.
Sötét felhők gyülekeztek, és a szél is feltámadt. De erről nem a Kárpátia tehetett, és arról sem, hogy alsónadrágban figyelgettem a lángosos mellett. Mindezt csak egy hosszúnadrágos projekt kedvéért tettem, ugyanis a hideg szél teljesen átfújta a teret, ahol már sem az összebújás, sem a takaró nem segített. Egy jó magyar pálinkán gondolkodtunk - lehet az szilva, körte, cseresznye, melynek nincsen párja -, kár hogy Sitkén olyan drága. Ahogy megszólaltak az első akkordok, és énekelni kezdett Petrás János, egyszerre a magasba emelkedtek az Árpád-sávos és a nemzeti színű zászlók. Értékközvetítésből, magyarságtudatból jól áll a zenekar, olyannyira, hogy egy igazi magyar embert valóban megérintenek és gondolkodóba ejtenek a dalszövegek. Egy 10 év körüli kislány nemzetiszínű masnival a hajában kiemelkedett a tömegből, a következő pillanatban már arra ocsúdtunk fel, hogy a színpadon mondta fel a Horthy-korszak háromsoros „nemzeti imáját, a Magyar Hiszekegyet. A színpad előtti részen nagyszámúra felduzzadt közönség többszöri „Vesszen Trianon!" kiáltással adta a zenekar tudtára, hogy működik az interaktív értékközvetítés. A nemzeti öntudaton és büszkeségen alapuló Kárpátia szövegek felölelték az egész magyar történelmet. Érettségizőknek erősen ajánlott. A Székely Himnuszt pedig minden magyar szívébe bele kéne vésni.
Áztunk, fáztunk a szélben, no meg az esőben. Párom tetőtől talpig plédbe bugyolálva. A tömeg tombolt, mi pedig kezdetben azt hittük, hogy vakuk tömkelege villog a színpadra lépő LORD miatt. Aztán kiderült, hogy a dombon túl villámlott. Majd megérkezett az eső, vizes lett a fényképezőgép, átázott pléd és farmernadrág! Közben Pohl Misi utánozhatatlan hangjával felcsendültek az érzelmesebb rockhimnuszok (Vándor, Virágdal, Álmodom) mellett a zúzosabb dalok (Kifutok a világból, Az utca kövén, Itthon vagy otthon, Ördög és angyal) is. Az egyedül című számban pedig megénekeltették Sipőcz Ernőt, a zenekar első énekesét is, aztán szólt a rock Gidófalvy vezényletével. A Lord ezúttal is hozta a kötelezőt. Aki esetleg az eső elől hazamenekült, azoknak egy kis info: Szombathelyen szept. 4-én a Joskar-Ola Napokon találkozhatunk velük.
Az átázott ruhák, és a hideg miatt nem kockáztattuk meg egy esetleges tüdőgyulladást. Így a Karthágóról elindultunk hazafelé. Vagyis azt hittük, hogy hazafelé. Sitke közvilágítása ugyanis aznap valahogy a színpadra terelődött és teljes sötétség borul a kis falu utcáira. Dóri telefonja és a mellettünk elrobogó autók fényeinek segítségével próbáltunk tájékozódni a vaksötétségben. Kétszer kötöttünk ki egy kukoricásnál, mire beértünk a szálláshelyünkre, ahol egy jó meleg tea ringatott hideg álomba...
Reggel kiteregettem a vizes ruhákat. Egy gyors ebédelés, és Tesco-túra után indultunk ki ismét a hegyre. A 25. éves fennállását ünneplő, szimfonikus rockot játszó After Crying lépett fel a szimfonikusokkal. A fülbemászó, modern, változatos és érzelemgazdag zene igazi „bizsergető" hangulatot teremtett, olyannyira hogy a nap sugarai, és plédek tömkelege terítette be a domboldalt. Fellépett Balázs Fecó, aki a Szombathelyi Szimfonikus Zenekarral karöltve adott közös koncertet. A műsorában sorra csendültek fel a hetvenes, nyolcvanas évek Korál-dalai (Szeretet koldusai, A kőfalak leomlanak, Kölykök a hátsó udvarból). Könnyeket csaltak az emberek szemébe a generáció-független romantikus dalok. Nemcsak az évszakok változtak, hanem a szívekben elraktározott emlékképek sora is, melyek ott pörögtek a szem előtt, jó pár összebújós szám (Maradj velem, vagy épp az Érints meg) alkalmával. Aztán kifeküdtünk a rétre, bámultuk a színpompás eget, miközben a következő sorok szóltak:
„Amikor vége az utolsó dalnak is,
Az utolsó hang is szétfoszlott már,
Magányos tárgyak, az elhagyott színpadon,
Fölborult székek, és konok homály."
De Sitke jövőre is visszavár!
Programkereső
Szavazás
Ön mit szeret legjobban a szombathelyi nyárban?
42% - A Savaria Karnevált.
7% - A rengeteg fagyizási lehetőséget.
8% - A sok gondozott parkot.
14% - A nyugalmat, amit a város atmoszférája áraszt.
20% - Csak az számít, hogy igazán meleg legyen.
Összesen 1899 szavazat
Új hozzászólás
Korábbi hozzászólások